Greit, slå henne på igjen. Hva heter hun?
Alexis? Vent litt.
Heter hun Alexa? Alexa?
Alexa, kommer jeg til å få en kjæreste?
Jeg beklager, men det vet jeg ikke.
Ikke jeg heller. Slå henne av.
Hvis ikke hun vet det, hvilken nytte gjør hun?
Alexa? Hvem er dr. Ruth?
Et håndkle er et stykke tøy eller papir
som brukes til å tørke en kropp eller en overflate.
Nei... Alexa, hvem er dr. Ruth Westheimer?
Ruth Westheimer, best kjent som dr. Ruth,
er en tyskfødt, jødisk immigrant i USA som ble en stjerne i populærkulturen
som sexterapeut, mediepersonlighet og forfatter.
Rafi? Hørte du det? Hun vet hvem jeg er.
Greit. Jeg tror jeg beholder henne.
Hun er her med alle svarene. Jeg er så glad i henne.
Den gode sexens gudinne, dr. Ruth Westheimer.
Hun snakker om penisen som om det er et matlagingsprogram.
"Ta mannens penis mellom fingrene, og kna brødet."
Får menn lage lyder mens de har sex?
Selvsagt, så lenge man ikke vekker kona.
Jeg skal få deg til å si "vagina" og "klitoris",
for du snakker alltid om penisen.
- Kan du si det ordet igjen? - Ereksjon? Ja.
- Men si det litt kraftigere. - Ereksjon!
Dette er kabel-TV-versjonen av "Mr. Rogers".
"Kan du si klitoris?"
Dr. Ruth, spiller størrelse noen rolle? Ikke det?
Størrelsen har ingenting å si for om en kvinne blir tilfredsstilt.
TV-og radioprogrammene dine har, om ikke annet,
lært folk at de ikke er alene om å ha seksuelle problemer.
- Du har forandret sex i USA. - Er den verre nå?
Nei, alle vet at den er bedre.
Ikke bare finn deg i det, ikke lat som,
ikke vær ulykkelig og frustrert. Gjør noe med det.
- Hei. - Hei. Dere blir filmet.
Herlig. Hun er min store kjærlighet.
Takk. Du også! Kom hit.
Begge to. Dere blir filmet. Takk.
Der er hun! Og jeg har et filmteam her.
Lukk døren til soverommet mitt. Ryan får ikke gå inn dit.
Her er noen kjeks.
Jeg har bodd i denne leiligheten i 54 år.
Ta en kjeks, Rob.
Da jeg begynte med TV, sa folk: "Skal du ikke flytte?"
Men det bor mange immigranter i dette området, og jeg trives her.
Ringte du moren din?
Hei sann. Hallo?
Ha det.
Hallo?
Jeg kom akkurat tilbake fra "Good Morning America".
Det gikk veldig bra. Ja.
Du kan se det på nettet. Jeg er der klokken halv sju. Ha det.
Greit...
Jeg skal ikke pensjonere meg. Og jeg er veldig heldig.
Jeg har Pierre, som er kommunikasjonsansvarlig.
Jeg ber alle som vil komme i kontakt med meg, om å ringe Pierre.
- Hei, Ruth. - Du sendte kalenderen til meg. Takk.
Jeg har jobbet med Ruth siden hun begynte med TV.
Det var for 36 år siden.
Jeg skal si deg hva jeg trenger.
Kan du gi meg navnet på mannen som eier Marvel?
Er det Stan Lee?
Han eier Marvel. Jeg husker ikke navnet.
Jeg skulle gjerne ha pensjonert meg, men det vil ikke dr. Ruth.
Kalenderen hennes er stappfull. Det tar aldri slutt.
Vi snakker sammen ganske ofte. Iblant 25-30 ganger om dagen.
De fleste holder ikke tritt med dr. Ruth. Hun gir seg aldri.
Hun underviser på Hunter College,
og på Teachers College ved Columbia University.
Tross forskning av Kinsey, Masters, Johnson, Singer Kaplan,
er det fortsatt mye som må gjøres.
Mandag 2. oktober flyr du til Boston for Forbes' "30 under 30" -tilstelning.
Gi henne en orgasme. Vet du ikke hvordan, skal jeg lære deg.
Onsdag 21. skal du til krigsskolen for luftvåpenet i Boulder i Colorado.
Jeg ser en kort person der borte. Korte personer er de beste elskerne.
Hun holder gjesteforelesninger, hun har en kronikk i Time,
og hun skriver fortsatt bøker.
Ser du det, David? Jeg tror det er nummer 40.
Hun gir ut tre bøker i 2018.
Direkte fra trykkeriet: "Roller-Coaster Grandma".
Fredag 12. skal du på "Good Morning America".
Kjæresten min er mer på telefonen enn med meg. Fiks eller niks?
Niks!
På søndag spiller du dronning på middelaldersfestivalen.
Dere må se at jeg holder kongen i hånden.
Den som gir høyest applaus, får god sex resten av livet.
Nå gir vi en applaus!
Om Ruth ikke er opptatt, ser hun til at hun blir det.
Hun gir alltid samme råd:
"Kom deg ut og møt folk."
Hun har alltid vært slik. Hun er alltid på farten.
Den 4. juni fyller hun 90 år.
- Ha det! - Ha det.
Ha det, her i regnet.
Greit... Cliff?
- Ja vel, skal vi se her... - Greit.
Vi har lagt alle opptakene på harddisker. Det er hundrevis av episoder.
- Er hele karrieren min i de boksene? - Ja.
Men du vet vel at jeg ikke kan spille dem av uten din hjelp?
Jeg vet ikke hva jeg trykker på, men jeg liker dem.
- Vil du se noen av dem? - Ja.
Kvinnen kjent som bestemor Freud har fått millioner av fans
bare ved å snakke åpent og lenge om sex.
Om dere ikke vil høre hva hun sier, har dere blitt advart.
Yrket hennes har ikke alles bifall.
Ruth, jeg arresterer deg!
Slik gikk det på Oklahoma State University.
En tilskuer som ikke likte Ruths foredrag om sex, prøvde å arrestere henne.
Bare en vanlig dag i dr. Ruths liv. USAs mest populære sexterapeut.
- Hei, nå er du på luften. - Dr. Ruth.
Hva syns du om hjelpemidler som for eksempel vibratorer?
- Bruker konen din en vibrator? - Nei.
- Har hun lyst til å bruke en? - Jeg vet ikke.
- Vil du se henne bruke en? - Ja.
- Gå ut og kjøp en til henne. - Ja vel.
Da vi gikk på luften i 1984,
snakket ingen like åpent om sex slik Ruth gjorde.
Det finnes en liste over ord man ikke får si, men vi sa dem.
La ham stikke penisen sin inn i vaginaen bakfra.
Jeg sier "bakfra" ettersom klitoris da blottes,
og en av dere kan stimulere klitoris slik at du får en orgasme.
Booking av dr. Ruth vekker protester
Yngre mennesker forstår ikke kontroversen.
Hun sa alltid: "Ingenting er 'normalt'. Vi er alle normale."
Ruth stod i forgrunnen for det, og ga oss tillatelse til å snakke om det.
Det er flott at folk kan spørre deg om dette.
De hadde ikke våget å spørre om det for ti år siden.
Når kjæresten min og jeg har sex,
har jeg ejakulert så snart vi har begynt.
Så snart du trer inn i vaginaen?
Hun var svært tydelig på at hun hadde utdanning.
Hun underviste på Columbia og Princeton,
og hun var en sexterapeut, så det funket.
Vi lagde nesten 500 episoder.
Det har nok noe å gjøre med at jeg ikke er en høy, pen blondine.
Ettersom jeg er en eldre kvinne, sier de ofte:
"Om bare min mor eller bestemor kunne snakke slik!"
Gud velsigne deg, og fortsett på samme måte.
Jeg håper at ingen bannlyser deg. Du er Guds gave til menn og kvinner.
Takk! Fra din munn til sensuren.
Hver gang jeg var der, kom folk frem til henne og sa
at hun påvirket eller reddet dem, eller fikk dem fra å begå selvmord.
Bare fordi denne kjærlige bestemoren var på TV
og snakket åpenhjertig om forhold, om hvordan og hvem vi elsker.
De mest personlige og dype tingene som medbringer lykke.
Ta imot den enestående dr. Ruth Westheimer.
Hvor enn hun drar, gir hun råd, underviser og sjokkerer.
Hva to voksne velger å gjøre på sitt eget soverom,
i egen stue eller på kjøkkengulvet, er helt i orden.
Men en del av dr. Ruths kollegaer mener at hun volder mer skade enn nytte.
Hun er rask med å gi råd til en person hun vet veldig lite om.
Tracy, jeg syns at du skal finne en ny mann.
Syns du hun er ansvarsløs?
Det er et kraftig begrep, men ja, hun er ansvarsløs.
Men hun bryr seg ikke om kritikken.
Kvinnen man kaller "sexens glade figur" er faktisk ganske seig.
Hun var et ungt barn i Frankfurt i Tyskland da nazistene tok makten.
Så...
Jeg har noe som er veldig hellig.
Da jeg forlot Tyskland som tiåring,
var det eneste i kofferten som kom fra foreldrene mine,
denne vaskekluten. Se så vakker den er!
Her står det "K.S.". Det står for Karola Siegel.
I Tyskland het jeg Karola, og jeg hadde alltid kluten med meg.
Jeg glemmer aldri hvor jeg har den.
Og på sett og vis knytter den meg til fortiden min.
Jeg ble født 4. juni 1928, og fikk navnet Karola Siegel.
Det var i en by nære Frankfurt i Tyskland.
Jeg var enebarn, og foreldrene mine var ortodokse jøder.
De var ikke rike, men mine første ti år var perfekte.
Kjærlige foreldre og en herlig bestemor. De var veldig glade i meg.
Men på 1930-tallet endret livet seg drastisk
da Hitler tok makten.
En morgen i november 1938 kom nazistene til leiligheten vår.
Ingen hevet stemmen,
men jeg var ti og et halvt år, så jeg ble redd.
Jeg husker de svarte støvlene.
Nazistene ba faren min om å kle på seg.
Bestemoren min hadde penger i linningen på skjørtet sitt.
Hun ga dem til nazistene, og sa: "Ta godt vare på sønnen min."
De tok faren min med seg ned på gaten,
og før han steg inn i lastebilen,
snudde han seg, smilte og vinket,
til tross for at han må ha vært livredd.
Noen måneder før krigen brøt ut,
så det svært dystert ut i Tyskland.
Synagoger ble brent ned, og jødiske bedrifter ble plyndret.
Faren min sendte et postkort fra en arbeidsleir.
Han skrev at jeg måtte slutte meg til en gruppe ortodokse, jødiske barn.
Det var transport av barna. Vi fikk tillatelse til å komme til Sveits.
Jeg ville ikke forlate Frankfurt.
Jeg hadde tretten dukker, to dukkehus og rulleskøyter.
Jeg var den eneste som hadde en bestemor
som ikke hadde annet å gjøre enn å ta vare på meg.
Men jeg var ti og et halvt år,
og da jeg så postkortet, visste jeg at jeg måtte dra.
Neste morgen fulgte mor og farmor meg til jernbanestasjonen i Frankfurt.
Både mor og farmor klemte meg, og jeg gikk om bord på toget.
Jeg så ut, og gjorde som faren min.
Jeg var svært trist, men jeg vinket til dem
for å gjøre det enklere for dem å ta farvel.
Foreldrene mine ga meg livet i gave to ganger.
Først da jeg ble født, og deretter da de sendte meg til Sveits.
Alle på toget var urolige. Vi lurte på hva som ville skje videre.
"Får jeg noensinne se familien min igjen?"
For å gjøre situasjonen litt lystigere
begynte jeg å synge sanger fra min jødiske bakgrunn.
En del av sangene var tyske. Mange barnesanger...
Jeg fikk alle til å begynne og synge.
Da gruppen av barn kom til byen Heiden i Sveits,
havnet 50 av oss på et barnehjem for personer som oss.
Da jeg kom til barnehjemmet, ville jeg vise hvor veloppdratt jeg var,
så jeg gikk til rektoren, som het Riesenfeld, og sa:
"Jeg heter Karola Siegel. Jeg kommer fra Frankfurt am Main."
Vi var annenklasses borgere.
Vi måtte ta hånd om de sveitsiske barna, og ta oss av alt husarbeidet.
Det er snodig, for barnehjemmet het Wartheim.
"Warten" betyr "å vente".
Men vi hadde ingen anelse om hvor lenge vi skulle være der.
Jeg vet ikke om dere kan se det, men dagboken har til og med en lås.
Ikke spør hvor nøkkelen er. Jeg fant den. Her er nøkkelen.
Jeg begynte å skrive dagbok på barnehjemmet i Sveits.
I den skrev jeg om ting som jeg aldri snakket med noen om.
"Mamma, hvorfor er du ikke her?
Hvorfor er du ikke her? Jeg hadde jobbet for deg.
Jeg hadde støttet deg. Jeg hadde skapt et bra liv for deg."
Jeg står opp halv sju hver morgen. Så kler jeg på meg.
Vi vekker barna klokken sju, og så er jeg opptatt til halv åtte.
Jeg dekker på bordet, rydder matsalen og kjemmer barnas hår.
Etter lunsj må de minste sove. Da stopper jeg tøy.
Om kvelden bader jeg barna, og etter middag pusser jeg sko.
Jeg liker alle pliktene mine.
Jeg var alltid redd for at rektoren, Riesenfeld, skulle finne dagboken.
Derfor skrev jeg aldri noe stygt om barnehjemmet.
Personene som tok hånd om oss, var også flyktninger.
De bekymret seg for sine egne liv.
Alle barna, inkludert meg selv, ble som søsken,
og våket over hverandre.
Konen hans er her.
- Hei! - Reddet av dørklokken.
Greit!
Du var min første kjæreste. Du var litt yngre enn meg.
Det er jeg fortsatt.
Du var den viktigste personen i Heiden. I livet mitt.
Og så var du utro mot meg. Han var med en eldre kvinne.
- Du er også en eldre kvinne. - Jo, men hun var mye eldre.
Vi var vel ti eller elleve år da det begynte.
Vi hadde et klasserom i Heiden.
Hun kunne ikke sitte stille i ti sekunder. Det var helt umulig!
Hele tiden.
Du var så søt!
Du var så kjekk at det ikke var noe rart
at jeg var forelsket i deg.
Vi holdt det hemmelig, men alle visste det nok.
Selvsagt var det hemmelig.
Forhold mellom jenter og gutter var...
- Forbudt. Det var ikke tillatt. - Absolutt ikke.
Du bodde i rommet ovenfor meg,
og fant en måte å sende beskjeder ned til meg på.
Det var en talje laget av en trekloss, et tau og en krok.
- Du sendte små lapper med den. - Ja...
En av beskjedene var: "Du er solstrålen min."
Jeg sang for deg.
Du er min solstråle Min gylne solstråle
- Du gjør meg glad når himmelen er grå - Når himmelen er grå
- Du kommer aldri til å vite - Hvor mye jeg elsker deg
Ta ikke solstrålen fra meg
Vi var to ensomme barn
i en alder hvor hormonene begynner å løpe løpsk.
- Vi lærte gjennom... - ...å eksperimentere.
Da vi var tenåringer,
sa noen at jeg hadde vist deg brystene mine.
Og jeg...
Det gikk et rykte, og jeg var forferdet.
Jeg visste at Sveits var omgitt av nazister,
og om jeg ble kastet ut fra Heiden, hvor skulle jeg da ta veien?
Det var ingen andre steder for meg.
Vi hadde ikke sex, men vi klemte og kysset.
Jeg skal si deg noe. Kom nærmere.
Jeg kan fortsatt huske smaken av de kyssene.
Ikke si det til noen!
Jeg leste boken "Brev til unge jenter".
Den ble skrevet av en lege for seksualundervisning.
Alt i naturen er så forbløffende velorganisert.
Man kan ikke forestille seg at noe er snuskete.
Programmet inneholder seksuelt språk som ikke er passende for alle.
Verten er dr. Ruth K. Westheimer.
- Hei. Du er på luften. - Hei, dr. Ruth.
- Jeg heter Sue. - Hei, Sue.
Jeg har et spørsmål, men det er litt flaut å spørre.
Ta et dypt åndedrag.
- Jeg vil begynne å onanere. - Ja?
Tidlig på 80-tallet snakket man ikke om kvinners seksualitet.
Janet, dette er 80-tallet, så vi kan være helt ærlige.
Til å begynne med har menn spesielle behov.
- Det har kvinner også. - Jaså?
Man trodde ikke bare at man ikke kunne prate om sex,
men også at kvinner ikke nøt det.
- Når en kvinne er frigid... - Vent!
Det ordet bruker vi ikke i programmet mitt.
Det er ingen frigide kvinner.
Det er bare visse kvinner som må lære seg å være mottagelige.
Kan du ta hånden hans, og vise ham hvordan du vil røres?
Hvordan du må tilfredsstilles for å bli fornøyd? Det er jeg ute etter.
- Det må ikke være med ord. - Menn pleier ikke å bry seg.
Julie, dette er viktig, for mange ungdommer følger med.
Det er viktig å si at de fleste menn bryr seg veldig mye.
Visse menn, ikke du eller Andy...
Om de ikke får det som de vil... Det finnes et uttrykk for det.
- Hva snakker du om? - Ballespreng. Si det!
Jeg sier ikke det! Nei, kan jeg ikke si det. Nei!
Begrepet "ballespreng" frustrerte meg.
Det fantes ikke et tilsvarende ord for kvinner som ikke fikk orgasme.
Vi burde skape et nytt begrep, slik at hun kan si:
"Jeg trenger mer klemming, kyssing og berøring."
Det begrepet burde hete "leppespreng". Så nå...
Det... Men jeg skal si deg én ting...
Det har nok noe å gjøre med
at jeg tidlig ble nødt til å ta beslutninger i livet mitt.
Det viste meg at kvinner må ta initiativet,
og ha ta ansvar for seg selv og for sin egen seksualitet.
Jeg har beundret deg i lang tid. En del av det du har gjort,
har tillatt kvinner som meg selv å snakke åpent, stå på krava
og snakke om slike temaer som seksualitet.
Ja, det er jo noe vi gjør sammen.
Jeg har aldri hørt kvinner fortelle sannheten om sex i det offentlige.
Du oppdro meg med visse verdier, men du mente at jeg tok det for langt.
Du ville at jeg skulle bli feminist, men du sa også:
"La mannen betale for middagen i ny og ne.
Du må ikke alltid betale!"
Du gir meg ting som det står "feminist" på. Er du feminist?
Nei, jeg er gammeldags og en streiting.
Bør menn og kvinner ha samme rettigheter?
- Ja. - Lik lønn?
- Absolutt! - Bør kvinner få ta abort?
- Absolutt! Det har jeg jo sagt. - Da er du jo feminist.
Nylig spurte jeg henne om hun var feminist, og hun svarte nei.
Det gjorde meg opprørt, for hun gjør alt en feminist gjør.
Hun snakker for Planned Parenthood,
støtter LHBT-rettigheter, og AIDS-forskning,
men ser ikke på seg selv som en feminist.
På vårt språk hadde du blitt kalt en feminist.
Du motsetter deg aktivistdelen, hvor kvinner brenner BH-ene sine.
Jeg vil ikke at dere setter fyr på BH-ene.
Skjønt jeg tror folk ser på deg som et feministisk forbilde.
Det er helt i orden. La det være slik. Jeg kjøpte jo en kaps til deg?
Du gir meg ting med "feminist" på, men du burde heller beholde dem selv.
- Si det: "Jeg er feminist." - Nei, men jeg er glad i deg.
Si: "Jeg er en ikke-radikal feminist."
Jeg er en ikke-radikal feminist, og jeg elsker barnebarnet mitt.
Mens jeg bodde på barnehjemmet,
fikk faren min tillatelse til å dra fra arbeidsleiren og til Frankfurt.
Krigen hadde begynt,
og det var et farlig sted å bo for foreldrene mine.
Men de skrev aldri om den sorgen
i brevene jeg mottok hver uke.
Jeg har beholdt alle brevene fra dem.
"Kjære Karola. Ditt fine brev fra 15. desember kom frem i dag.
Nå er vel hanukkafeiringen over. Var den hyggelig?
Vi har ikke hørt fra onkel Max, men håper å få nyheter snart.
Jeg ønsker deg de mest hjertelige hilsener.
Kjærlige kyss fra din elskede mamma."
Brevene ga meg mye håp og glede.
Faren min skrev poesi til meg i nesten alle brevene.
"Kjære Karola.
Å dikte kan ta mang en time Men du burde lære å rime
En dag håper jeg noen lærer deg Slik at du kan ta det med på din vei
Da ting ble for vanskelig å ytre Fant jeg frem papir og skrev
Og tenk, dersom du var hjemme hadde du ikke fått et eneste brev"
"Nå går jeg i åttende klasse. Neste vår må jeg fullføre skolen.
Gid jeg kunne fortsette utdanningen med hensyn til min fremtidige karriere.
Men jenter fra barnehjemmet får ikke gå på gymnaset her."
Du var den smarteste av oss alle. Til og med smartere enn meg.
Din innflytelse på meg hadde med intellektet ditt å gjøre.
- Kanskje. - Nei, jeg mener alvor.
Du var heldig, for du fikk tillatelse til å gå på gymnaset i landsbyen.
Det fikk ikke jeg gjøre.
- Det stemmer. - Jentene skulle bli husholdersker.
Faren min sa: "Man må lære, for det kan ingen ta fra deg."
Walter gikk på gymnaset om dagen.
Om natten gjemte han seg under sengen min,
og jeg tok med bøkene hans til trappen, for det var det lys.
Da kunne jeg lese historie, engelsk og geografi.
- Hva gjorde du under sengen? - Skalv.
Jeg var redd for å bli tatt.
Riesenfeld stakk innom flere ganger for å se til at alt var i orden.
Jeg lå under sengen, og var redd for at hun skulle se etter.
Hva enn jeg lærte under dagen,
lærte jeg det til henne om kvelden.
Jeg overførte kunnskapen, og hun tok den imot.
Om ikke man er intelligent, kan man ikke gjøre det.
Jeg er takknemlig overfor Sveits, som ga meg tak over hodet og mat.
Men jeg vet også at de utnyttet personer som Riesenfeld
for å drive dette barnehjemmet. Tåpelig! Hun burde ha sagt:
"Foreldrene deres ofret seg for at barna skulle være i sikkerhet."
I stedet sa hun at foreldrene våre ikke elsket oss.
Om hun hadde et barn, hadde hun aldri gitt slipp på det.
Det er noen ting jeg ikke kan tilgi.
"I går fylte jeg 13 år.
Jeg fikk bli med de eldre jentene til bassenget i landsbyen.
Jeg kan allerede stupe fra tremeteren."
"Kjære Karola. Jeg ser frem til dagen jeg kan lese dagboken din.
Måtte du bli en dyktig kvinne som alltid er frisk og tilfreds.
Du får bursdagsgaven din senere. Det kan ta en god stund."
Første gangen jeg innså at noe fælt hadde hendt,
var da brevene sluttet å komme.
"Det er snart sju uker siden jeg sist fikk et brev fra mine foreldre og farmor."
"I dag er det ni uker og én dag siden jeg fikk et brev fra foreldrene mine."
"I dag har jeg vært her i tre år. Nå må jeg gå og legge meg.
God natt, mamma, pappa, farmor og alle mine slektninger."
"I går hjalp jeg med å hente tolv barn som kom inn i Sveits ulovlig.
En jente fra Ungarn fortalte om alle lidelsene hun hadde sett.
Massedrap, gasskammer, og andre fryktelige ting."
"Det har gått over fem år siden sist jeg hørte fra familien min.
Jeg vil så gjerne gjenoppleve tiden med foreldrene mine.
Jeg visste ikke hva de betydde for meg.
Jeg vet at jeg ikke må miste håpet,
men det er ikke lett å tro at jeg noensinne får se dem igjen."
Jeg har stor respekt for deg, og er veldig glad for at du er her.
Takk.
- Greit! - Dr. Ruth! Hyggelig å møte deg.
Hyggelig å møte deg. Jeg har hørt snakk om deg.
Dette er "Midday" på WNYC. Mitt navn er Jonathan Capehart.
Her har jeg den kjente sexterapeuten dr. Ruth Westheimer.
- I hennes siste bok... - Vent! Si "sex" med mer følelse.
Si ordet "sex" som om du mener det.
Med varme og spenning. Begynn på nytt.
Greit. Skal bli, frue.
Her har jeg den kjente sexterapeuten dr. Ruth Westheimer.
- Hvordan var det? - Strålende.
Jeg vil takke deg, dr. Ruth.
Da jeg vokste opp og hørte på radio som ung og homofil,
var det godt å høre noen si noe positivt
om en side av livet mitt som jeg prøvde å akseptere.
Du skriver at du ikke liker ordet "normal". Hvorfor ikke det?
Vi vet ikke hva som er normalt. Jeg vil kommentere det du nettopp sa.
- Da jeg begynte på WYNY 1981... - Nettopp.
...snakket ingen om homofili. Jeg har alltid sagt det samme:
"Respekt er ikke diskutabelt." Det er ingenting som er normalt.
Vi har en innringer fra Brooklyn, Michelle.
Som tenåring på 80-tallet hørte jeg på radioprogrammet ditt.
Det var mye skam rundt sex.
Ditt fordomsfrie perspektiv reddet livet mitt.
- Det var godt å høre. - Du er en engel.
Det var godt å høre. Jeg er en jødisk engel. Det er greit.
Hvordan føles det når personer som du aldri har møtt før,
sier ting som "takk" og "du reddet livet mitt"?
Som du vet, er jeg 140 cm høy,
men jeg føler meg som 180!
Men jeg kan ikke bare si at jeg gjorde en god jobb.
Vi må fortsette å snakke om problemer knyttet til seksualitet,
og om problemer knyttet til seksuelt overførbare sykdommer.
I dag skal vi snakke om et alvorlig tema, og det er AIDS-krisen.
Vi skal særlig diskutere hvordan det påvirker det homofile samfunnet.
Forskere i Atlanta har publisert resultatene av et studie
som viser at noen mannlige homofiles livsstil
har utløst en epidemi av en uvanlig form for kreft.
Det var et svært upopulært tema,
ettersom homofile var en minoritet møtt med sterk avsky.
Det kan være Gud som straffer oss
for et løsaktig samfunn, og for vår frie livsstil.
Vi straffes når vi bryter med Guds lover.
Jeg tok det på alvor på grunn av min bakgrunn som tysk, jødisk flyktning.
Jeg kjente på en sterk følsomhet
overfor personer som ble ansett som mindreverdige.
Hei, dr. Ruth. Min kjæreste har mange homofile venner.
Hun røyker sigarettene deres, drikker drikken og spiser smørbrødene.
Kan man bli smittet av AIDS? Jeg er en frisk mann.
Jeg vil ikke få AIDS fordi kjæresten min henger med homofile.
Dr. Ruths TV-program nådde høyden av sin popularitet
da AIDS-krisen brøt ut.
Det var en trist tid. Folk døde overalt.
Vi stod midt oppi det hele, og lagde et program om seksualitet.
Noen mennesker er tiltrukket av personer av samme kjønn,
og jeg mener helt og holdent
at vi som samfunn må gi disse menneskene all respekt.
Jeg er sint. Alle burde være sinte.
Jeg ser folk dø alene, uten sine egne familier.
Jeg ser sorg. Det er nok sorg nå!
Dette er et virus. Det er en epidemi.
Det virker som om de fleste som dør av AIDS-viruset,
er enten homofile eller narkomane...
Jeg sløser ikke bort tiden min på å legge skylden på én gruppe.
Jeg sier at vi bør undervise, og finne en kur.
Hun var USAs sexterapeut, så folk stolte på henne.
Hun endret folks forståelse av HIV og AIDS.
Det gjør meg trist at AIDS fortsatt er relevant.
Man må være forsiktig. Man må vite hvem man er med.
Om man ikke kjenner personen godt, må man bruke kondom.
Jeg hadde mange venner som døde av den fæle sykdommen,
men jeg er alltid optimistisk.
Jeg tror fortsatt at det kommer en kur.
- Her er hun! - Drakk du noe før du kom hit?
Håret ditt ser fryktelig ut. Du må til frisøren.
- Er frisyren min så fæl? - Ja.
Men jeg var jo hos frisøren forleden.
Jeg har ikke tid til å gå til frisøren,
men bestevenninnen min klager på at håret mitt ikke er fint.
Ja vel.
Det var 8. mai 1945. Jeg var...
- Hun skrelte poteter. - Til hele barnehjemmet.
Da hørte jeg at krigen var slutt.
Min første tanke var:
"Hva kommer til å skje med foreldrene mine?"
Barnehjemmet mottok lister over personer som hadde overlevd,
men i stedet for å snakke med barna individuelt,
samlet de oss i en gruppe, og leste opp navnene for oss.
Familien min var aldri på noen liste.
Vi var urolige for hva som ville skje med oss.
"Hva nå?"
Vi var ikke tyske lenger, men heller ikke sveitsiske,
så de samlet oss på et tog.
Vi så en annen togvogn full av nazister.
De tyske krigsfangene så ut gjennom vinduet, og jeg tenkte:
"Dere kan ha drept familien min."
Da vi ankom Marseille, hadde jeg aldri sett havet før.
Jeg tenkte: "Hjelpes, se på det!"
Lille 17 år gamle Karola Siegel fra Frankfurt am Main
skulle nå ta en båt til Palestina.
Vi kom til en kibbutz, som er et kollektiv for jøder.
Det var et stort hat mot Tyskland.
De som tok hånd om oss, sa:
"Du kan ikke hete Karola lenger. Det er for tysk."
Jeg sa: "Greit."
"Om jeg ikke får hete Karola, tar jeg mellomnavnet mitt, Ruth."
Jeg hadde fortsatt et håp.
Om noen i familien min var i live, visste de at mellomnavnet mitt var Ruth.
Da kunne de komme hit og finne meg.
De er vakre.
Marga.
Dette minner meg om den første kvelden i mitt liv.
Han het Kalman, og han var svært så kjekk.
Han var i militæret,
og kom for å hilse på broren sin, Shaul, som var kjæresten min.
Vi drev bare med kyssing og klemming.
- Gikk du ut med broren hans? - Du stiller så dumme spørsmål.
Ja, men jeg tok farvel med Shaul,
og ble sammen med hans yngre bror, Kalman.
Shaul sa til sin yngre bror:
"Ta godt vare på henne. Se til henne."
Jeg visste at vi måtte gå et sted for å få privatliv,
så Kalman og jeg klatret opp på en høystakk, slik som den der.
Høyt opp.
Det var første natten jeg hadde ordentlig sex.
- Er det fint å huske på? - Ja, det er det.
Det var ung kjærlighet,
men som ofte med ung kjærlighet, varte det ikke.
Noen måneder senere, sa han: "Vi må avslutte forholdet."
Jeg ville være sammen for alltid, men det ville ikke han.
Han sa at jeg ville være en byrde.
"Hvorfor måtte dette skje? Jeg ga ham all min kjærlighet,
og han tok imot den, uten å gi noe tilbake.
Et ord kommer stadig tilbake til meg. Alene.
Jeg er så alene i denne verdenen. Savnet etter foreldrene mine er enormt."
Nazistene var nøye med arkivene sine.
Det gikk mange år før jeg orket å se, svart på hvitt,
hva som hendte med foreldrene mine.
Men til tross for hvor vanskelig det er,
har jeg en forpliktelse til å finne ut om familiens skjebne.
Jeg har lurt på når foreldrene mine fortalte om holocaust.
Når fortalte moren min
at hun aldri møtte foreldrene igjen etter at hun fylte ti år?
Jeg kan ikke huske et slikt øyeblikk.
I oppveksten innså jeg at jeg ikke hadde besteforeldre,
så jeg spurte om det, og hun svarte meg.
Men mor nevnte det aldri uoppfordret.
- Greit. Hva er pikenavnet ditt? - Siegel. S-i-e-g-e-l.
- Vi har mange som heter Siegel her. - Søk opp Julius Siegel.
- Julius? - Ja, faren min, Julius. Det er ham.
Hva står det?
"Liste over drepte jøder fra Tyskland."
"Døde i Auschwitz i 1942." Jøsses!
Mors pikenavn var Hanauer. Irma.
- Dette er også... - Der er det. Ni Hanauer. Det er henne.
"Født i Wiesenfeld i Tyskland i 1903.
Før krigen bodde hun i Frankfurt am Main.
Under krigen bodde hun i Ghetto Litzmannstadt."
Vet ingen hva som skjedde?
"Irma ble drept under holocaust." Det står ikke nøyaktig hvor.
Huff a meg, så trist.
Det er ingen dato for mors dødsfall.
Det står bare "verschollen". Det er et fryktelig ord.
Det betyr "forsvunnet". Som om hun forsvant fra verden.
Hun ble drept et sted, men ingen vet hvor. Ingen!
Nå vet jeg at far døde i Auschwitz, og jeg vet hvilken dato.
- Her er ditt arkiv. - Ruth K. K står for Karola.
- Du er en "overlevende". - Jeg kaller meg ikke "overlevende".
Jeg er et foreldreløst barn på grunn av holocaust.
"Takk for at dere holder minnet om holocaust i live.
Hadde jeg ikke blitt sendt til Sveits, hadde jeg ikke vært i live i dag.
Jeg skal gråte senere når jeg er alene."
Tyske jøder gråter ikke offentlig.
"Dr. Ruth K. Westheimer."
Jeg tror traumet over å ha mistet foreldrene sine,
forandret hele hennes følelsesliv.
Hun tillater seg ikke å gråte på ordentlig.
Den gråten man slipper løs når man må kvitte seg med smerte.
Jeg vet ikke om hun gjør det. Jeg vet ikke.
Jeg går ikke lengre. Skiltet advarer mot en hund.
- Hvordan vet du at den ikke er der? - Jeg var der inne akkurat.
Jeg setter ikke min lit til noen.
Shalom! Jeg har allerede pusset mezuzaen.
- Velkommen. - Har du noen hunder?
- Ingen hunder. - Ikke det? Nei vel.
Denne har tilhørt en israelsk fallskjermjeger.
"Den politiske situasjonen i Palestina blir mer anspent.
Etter at FN delte landet inn i ulike stater,
har en geriljakrig brutt ut mellom jøder og arabere.
I Tyskland så jeg hva som hendte med jøder
da de ikke hadde et eget land.
Derfor har jeg utdannet meg som snikskytter i Haganah,
den jødiske, underjordiske arméen.
Under skytetreningen traff jeg blinken nesten hver gang.
I går kveld stod jeg på et tak med et maskingevær,
og så på de israelske styrkene. De undersøkte alle biler etter våpen.
Jobben min er å melde fra dersom noe skjer der nede,
og avfyre skudd om nødvendig.
Heldigvis har jeg aldri måttet skyte noen."
Denne gjør meg trist.
Hvem vet hvor mange som har blitt drept med denne?
Det holder nå.
Den 4. juni 1948, på min 20. fødselsdag,
hadde jeg kommet tilbake fra jobben som snikskytter.
Da jeg kom til denne bygningen, gikk alarmen.
Jeg visste hva det betydde: "Gå ned til tilfluktsrommet."
En kanon traff bygget, og kastet meg mot veggen.
Den drepte noen jenter ved siden av meg.
Det var et grusomt syn av folk som skrek,
blod overalt, og så stillhet,
En venn av meg knyttet opp skolissene mine.
Jeg så ned på alt blodet, og spurte om jeg kom til å dø.
Deretter ble jeg umiddelbart fraktet til sykehuset i byen.
Jeg hadde fryktelige sår på føttene mine.
Den ene foten var nesten sprengt bort.
Den øverste delen av foten var revet i filler.
De måtte nesten amputere begge beina mine.
I kjelleren var det utallige senger med skadde soldater.
Det var ingen ledig plass til meg.
De la meg i en bokhylle fordi jeg var så liten.
Jeg hadde en kjekk, mannlig sykepleier,
og jeg sa at jeg ikke kunne spise selv.
Det var tull! Hendene mine var uskadde.
Men nå matet han meg tre ganger om dagen.
Og han pleiet meg såpass godt at jeg siden har kunnet stå på vannski,
stå slalåm, gå på skøyter,
og, til den dag i dag, danse en hel kveld med en god partner.
Ryan, jeg vil at du skal vise dem at jeg kan gå raskt.
I boken din skriver du om å ta farvel.
Dr. Ruth, hvordan vet man om man skal bli eller om man skal dra?
Jonathan, jeg tror at man vet det innerst inne.
Jeg foreslår at hvis folk føler at de ikke er i et bra forhold,
bør de gå i terapi. Gjør noe for å få det til å fungere.
Ellers bør man separere seg, slik at man kan starte et nytt liv.
Jeg snakker av erfaring. Ja, jeg har vært gift tre ganger,
men kun mitt siste ekteskap, som varte i nesten 40 år
med Fred Westheimer, var et ordentlig ekteskap.
Det er ikke bare snakk. Jeg har faktisk vært gjennom det meste.
Ektemann nummer én var David Bar-haim.
Han var i den israelske arméen, var kjekk og intelligent.
Jeg tenkte: "Så heldig jeg er!"
Jeg trodde ikke at noen ville gifte seg med meg.
Jeg er lav, og jeg syntes at jeg var stygg.
Han dro til universitetet i Paris for å studere medisin.
Jeg ble med ham til Paris.
Sorbonne hadde én regel.
De som ikke hadde vitnemål på grunn av krigen,
kunne få ta et forberedende år.
Om man klarte eksamenen, fikk man studere på Sorbonne.
Faren min verdsatte utdanning mer enn noe annet,
så jeg ville satse på studiene mine. Jeg kom inn på Sorbonne.
Jeg gikk på det psykologiske fakultet, og trivdes hvert sekund.
Jeg husker forelesningssalen, Salle Richelieu,
der jeg lyttet til forelesninger av store navn som Piaget, Lagache...
Jeg var så lav og forelesningssalen stappfull,
så jeg fant en høy og kjekk gutt
som kunne sette meg i vinduskarmen rett ved professoren.
Jeg hørte etter, tok notater, og bestod eksamenene.
Mens jeg studerte, ble det tydelig at David ikke ville studere medisin.
Han ville tilbake til livet sitt i Israel.
Jeg trodde at det ekteskapet skulle vare evig,
men jeg ville studere ferdig, så han gikk med på å skilles.
I Paris møtte jeg ektemann nummer to. Hans navn var Ben.
Han var så kjekk! Vi innledet en kjærlighetsaffære,
og så giftet vi oss. Nei! Først ble jeg gravid.
Deretter giftet vi oss. Ble man gravid, måtte man gifte seg.
Da Miriam ble født, var jeg overlykkelig.
Etter å ha vokst opp uten familie rundt meg,
var det ren lykke å ha det lille jentebarnet hos meg.
Gjennom hele livet ønsket jeg å dra til USA,
men jeg trodde aldri at jeg skulle få råd.
Men det kom en automatisk sjekk
til alle som ikke hadde fullført skolen på grunn av holocaust.
Plutselig hadde jeg fått 1500 dollar.
Jeg sa: "Dan, nå drar vi til USA."
Vi dro med båten Liberty, på fjerde klasse helt nederst.
De sa at vi ikke fikk gå opp. Vi måtte bli på vår klasse.
Jeg tenkte: "Vent litt nå!
Ikke si til meg at jeg ikke får gå opp på første klasse."
Så vi snek oss opp på tross av reglene,
og ble der oppe hele natten.
Jeg skulle ikke gå glipp av utsikten mot Frihetsgudinnen.
Jeg kunne Emma Lazarus' dikt:
"Gi meg dine trette, dine fattige, dine kuede masser."
Da jeg så mirakelet i horisonten,
et frihetssymbol for flyktninger, visste jeg at jeg var hjemme.
Jeg ville vise dere...
Jeg stemmer, så klart, ettersom jeg er amerikansk statsborger,
men jeg snakker aldri om politikk.
Folk som snakker så mye om sex som jeg gjør,
må holde seg unna politikken, men...
...her er en tegneserie
fra den mest leste avisen i Israel.
Jeg sier til Nord-Korea og USAs president:
"Slapp av. Størrelse betyr ikke noe."
Jeg begynte aldri med TV for å snakke om politikk.
Hva syns du om Donalds Trumps sexkommentar?
Ingen kommentar!
Hun diskuterer ikke politikk offentlig.
Hun har sine synspunkt, og det er ikke vanskelig å vite hva de er.
Men hun vil ikke få en pasient eller tilhenger til å føle
at de ikke kan stole på henne på grunn av et politisk standpunkt.
Det er en annen forståelse av hva politikk betyr.
En kvinne ringte.
Hun var opprørt fordi hun ble tvunget til å ta abort.
Jeg mener at abort bør være lovlig.
Jeg snakker ikke om politikk,
men noen prinsipper gir jeg ikke avkall på, inkludert abort.
Selv da det ikke var populært.
Roe vs Wade kommer til å gå under før neste valg,
og barnedrap blir forbudt igjen.
Jeg undrer på om de som er for selvvalgt abort har tenkt på at fosteret,
det ufødte barnet, ikke hadde noe valg.
Jeg er opprørt over at abortdebatten har blitt en politisk fotball,
men jeg blir desto mer opprørt om abort blir ulovlig igjen.
Før abort ble lovlig, hadde kun kvinner med penger råd.
Det blir grusomt å gå tilbake til slike forhold.
Da hadde kleshengere igjen blitt brukt til å utføre abort.
Abort må være tilgjengelig for alle.
Hun har unngått å bli politisk. Hun har sagt:
"Jeg er ikke politisk. Jeg er sexterapeut. Der blir jeg."
Fortell meg hva som foregår.
Helt siden aborten har jeg følt meg så deprimert.
Det føles som om jeg valgte feil.
- Bruker du vanligvis prevensjon? - Ja.
Det var altså prevensjonen som ikke fungerte.
Du får ikke klandre deg selv, Laura.
Hun er politisk på den måten
at hun har hatt en positiv, politisk påvirkning rundt om i verden.
Hun kan nå folk på et menneskelig nivå
som overgår deres politiske eller religiøse overbevisning,
og snakker til dem som mennesker.
Da Dan og jeg først kom til New York,
bodde vi i en leilighet her i tredje etasje.
Det var en leilighet med ett soverom.
Snart etter at vi hadde slått oss til ro,
innså jeg at Dan og jeg ikke kunne være sammen lenger.
Jeg kjedet meg, fordi han ikke var særlig intellektuell.
Vi hadde en gammel bil. Jeg ga ham bilen, og beholdt barnet.
Plutselig var jeg alenemor i et nytt land, og med et språk jeg ikke kunne.
Det var vanskelig å oppdra Miriam alene.
Jeg tjente én dollar i timen som husholderske,
men jeg måtte lære meg engelsk raskt, så jeg leste romantiske romaner.
Jeg ville alltid lese til slutten for å vite hvordan det endte.
På 50-tallet husker jeg ikke å ha hatt noen andre rundt meg.
Jeg var veldig fattig. Jeg hadde ingen penger.
Men det stod ikke i veien for å ha det moro.
Jeg arrangerte fester hver helg.
Alle tok med seg mat.
Det eneste jeg måtte kjøpe, var potetgull.
Jeg husker å ha vært det eneste barnet i et rom fylt med voksne
som danset, snakket og koste seg. Hun tok meg med hvor enn hun dro.
Da hun ble trøtt, la jeg henne i sengen.
Jakkene rundt henne hindret henne i å falle ut.
Hun sov gjennom all støyen.
Jeg var vel kanskje en forløper for alenemødre.
- Dette er alvor. - Jeg kan ha begått en feil.
Jeg har aldri latt din far eller din mor vinne.
- Hvorfor ikke? - De må lære seg å tape.
Sjakk! Ja! Det var et godt trekk.
- Vent! - Ha det.
Så grusomt! De rottet seg sammen mot meg.
- Håndtrykk? - Ja.
Jeg har veldig smarte barnebarn. Bravo.
Se på dette.
Her er de fire barnebarna mine. Alle fire står på ski.
Jeg elsket å stå på ski, og jeg var veldig dyktig.
Det var slik jeg møtte Fred.
En kompis hadde en bil, så flere av oss laget et spleiselag.
Jeg lot datteren min bli hos venner, og vi dro på skitur over helgen.
Jeg hadde en venn som het Hans.
Vi tok en skiheis som dyttet oss opp bakken.
Han var så høy at da jeg satt på den, hvilte den mot anklene hans,
og da han satt på den, hvilte den mot nakken min.
Det var helt umulig!
I fjellene ble jeg introdusert for Manfred Westheimer,
lederen for den jødiske skiklubben, som bodde i samme hytte som oss.
Jeg så opp på den lave mannen, og sa til Hans:
"Jeg kjører opp med han lave."
Han var ikke like lav som meg. Det er ingen.
På vei opp fikk jeg vite at han var 35 år og aldri hadde vært gift.
Han var ingeniør. Jeg likte ham umiddelbart,
og bestemte der og da at jeg ville gifte meg med ham.
Jeg måtte dele rom med en annen kvinne i gjengen.
Da jeg kom hjem klokken to om natten, etter å ha tilbrakt kvelden med Fred,
sa hun: "Hold deg unna den fyren! Han er min."
Jeg smilte, og sa til meg selv: "Vi får se på det."
Gjett hva? Jeg giftet meg med ham.
- Hei. Du er på luften. - Hei. Jeg heter George.
Jeg har truffet en kvinne en stund, og hun har to barn.
- Er hun fraskilt? - Ja.
Jeg har veldig sterke følelser for henne.
Hun har hatt to dårlige forhold.
Hvilke utfordringer kan vi støte på dersom vi fortsetter å møtes?
Bare fordi noen har hatt to dårlige forhold,
betyr ikke det at det tredje ikke kan bli fantastisk.
Å forutse at fæle ting vil skje,
er ikke til noen hjelp.
Jeg hørte deg si at du elsker henne svært høyt.
Da hadde jeg ikke bekymret meg over fortiden hennes.
Ta en svamp og tørk den bort. Greit?
Dette er ditt tredje ekteskap.
Det er sant, men vi har vært gift i 23 år nå.
- Nesten 24 år. - Det er lenge.
- Tror du det vil vare? - Ja, det tror jeg.
De første to ekteskapene mine var lovlige kjærlighetsaffærer,
men med Freddie var det ekte kjærlighet.
Han adopterte, og forgudet, datteren min Miriam.
Sammen fikk vi sønnen vår Joel.
Vi trengte en større leilighet,
så da flyttet vi til leiligheten hvor jeg har bodd i alle disse årene.
Selv etter at jeg ble dr. Ruth, er jeg glad for at jeg ble værende.
Dette er hjemmet mitt.
Unnskyld meg et øyeblikk.
- Har noen bestilt pizza? - Nå har vi pizza!
- Jeg var sikker på at du trengte pizza. - Min Joel! Min Joel!
Nå kan alle andre bare dra hjem.
Jeg vil vise dere noe. Jeg fant et album.
Hvem er det? Det må være en elsker jeg ikke husker.
Der har vi min Joel. Du var den søteste babyen noensinne!
- Når skal du bli kvitt den der? - Øreringen?
For 100 år siden kom Joel til Oscawana, og jeg så en ørering.
- Jeg snakket ikke til ham i 2,5 time. - Jeg tror det var to dager.
Nå skal dere dra, og da blir jeg lei meg. Jeg ble trist da dere fire dro.
- Jeg vet det. Det var koselig å bo her. - Leiligheten ble så tom.
Jeg er ingen bestemor som sitter og venter på besøk fra barnebarna.
Men jeg liker ikke å ha alle samlet her, og plutselig er jeg helt alene igjen.
- Hun liker ikke å være alene. - Jeg skal ikke sitte her alene.
Da jeg vokste opp, skjedde det alltid ting rundt henne.
Man våknet en lørdags morgen, og det var alltid en plan for dagen.
Vi skulle stå på ski eller noe slikt. Det var alltid en energi.
Samtidig hadde hun alltid fokus på karrieren sin.
En hjemmeværende mor er rake motsetningen av vår mor.
Jeg tror ikke at jeg hadde vært en god mor,
om jeg ikke også hadde en akademisk interesse og en jobb.
Jeg fikk jobb hos Planned Parenthood i New York.
De var ikke like kjente på den tiden som de er nå.
Jeg jobbet i East Harlem, som var svært urolig på den tiden.
Hun fikk skyss av folk eller reiste kollektivt hver dag.
Hun var borte mange kvelder,
og faren min, som var den stabile ingeniøren,
lagde middag til oss.
Jeg lærte personer som ikke hadde et vitnemål
til å bli rådgivere for organisasjonen, og jeg elsket det.
Det gjorde meg interessert i familieplanlegging.
Hjemme snakket hun ikke så mye om seksualitet.
Hun hadde prevensjon hjemme fra Planned Parenthood,
så da det var tid for seksualundervisning på jenteskolen min,
tok jeg med meg dette, og sa: "Dette er en spiral, dette er en kondom."
Det var nok noe jeg plukket opp bare ved å være nær henne.
Jeg husker ikke at hun hadde en slik samtale med meg.
Hun la frem bøker med informasjon, og jeg leste dem.
Helt siden jeg var ung, har utdanning vært det viktigste for meg.
I 1967 begynte jeg på doktorgraden min
på Teachers College ved Columbia University.
Gjennom jobben hos Planned Parenthood
brukte jeg informasjonen til å følge 2000 kvinner
og deres bakgrunn med prevensjon og abort da abort var ulovlig.
Det ble doktoravhandlingen min.
Jeg var 42 år da jeg fikk doktorgraden min.
Da jeg jobbet for Planned Parenthood i Harlem, stilte folk meg spørsmål.
Spørsmål om for tidlig utløsning, og problemer med å få orgasme.
Det var et helt felt om seksualitet hvor jeg ikke visste svarene.
Da skjønte jeg at jeg ikke visste nok. Jeg trengte mer utdanning.
På Cornell University jobbet en berømt sexterapeut:
Dr. Helen Singer Kaplan.
Hun var den første som utarbeidet en metode
for å behandle seksuelle problemer.
Seksualterapi er egentlig en kompleks del av psykiatrien.
En kvinne som ikke kan få orgasme, må først lære seg å få en på egen hånd.
Jeg kom inn i dr. Helen Singer Kaplans klasse for å bli sexterapeut.
Jeg var helt i skyene!
På hebraisk betyr ordet "ladaat" å kjenne noen.
Det betyr også sex. Det er vidunderlig!
Ordet for "sex" betyr "å kjenne hverandre".
Det betyr at man skal ta seg tid til å lytte og snakke med hverandre.
Ettersom jeg ikke hadde foreldre fra jeg var ti år gammel,
var det veldig viktig for meg å bli rørt ved,
og å bli elsket.
Det var en av grunnene til at jeg interesserte meg for spørsmål
om familier og forhold, og etter hvert også om seksualitet.
Jeg lærte på jobben da jeg jobbet for dr. Helen Singer Kaplan.
Vi satt i et rom med et speil og utførte seksualterapi.
Jeg jobbet med henne på Cornell i sju år.
Det var en drøm å ha en jobb hvor man fikk hjelpe mennesker.
Jeg hadde fullført skolen, og drev min egen klinikk
hvor jeg drev med psykoseksuell terapi og parterapi frem til 1981.
- Greit! - Hei. Står til?
Det var året da alt forandret seg.
- Du har ikke forandret deg! - Betty Elam.
Uten henne hadde jeg ikke vært dr. Ruth.
Jeg var fortsatt ansatt ved Cornell Medical Center.
Klassen mottok et brev.
Ville en av oss komme og snakke om behovet for seksualundervisning?
Ingen ville gjøre det, for man fikk ikke penger for jobben.
Jeg så brevet, og sa: "Jeg gjør det! Jeg flyr dit i en ballong."
Vi tar en titt på helgeværet.
Jeg husker at Betty kom tilbake til radiostasjonen, og sa til sjefen:
"Du vil ikke tro kvinnen jeg møtte i dag!
Hun er så lav, snakker med en kraftig tysk aksent,
og snakker om sex på en helt ny måte.
Vi burde gjøre noe med henne."
Det hadde ikke så høy prioritet ettersom vi var en musikkstasjon,
men på den tiden måtte radiostasjoner, for å få lisensen sin,
bruke et visst antall timer om spørsmål som gjaldt samfunnet.
De fleste stasjonene sendte dette da de ikke hadde så mange lyttere.
Et slikt program hadde aldri blitt laget før,
så jeg møtte stor motstand, men det var greit.
Som karrierekvinne er man vant til mye motstand,
og Ruth kan være svært sjarmerende. I tillegg hadde hun utdanning.
Sammen fikk vi dem til å gi "Sexually Speaking" en sjanse.
Programmet ble sendt fra 30 Rock. Hun hadde aldri vært på radioen før.
Advokatene var nervøse for det, i tillegg til det å gi råd til folk.
Vi spilte inn programmet,
slik at de kunne klippe ut deler som de var ukomfortable med.
God kveld. Dr. Ruth Westheimer her. Programmet heter "Sexually Speaking".
Er du der? Du er neste i kø.
Det var cirka tolv telefonlinjer i studioet. Jeg svarte:
"Hallo? Sexually Speaking. Har du et spørsmål?"
Hun ville bli overrasket.
Første gangen hun hørte spørsmålet, var under sendingen.
"Sexually Speaking." Du er på luften.
Dr. Ruth? Jeg heter John, og kommer fra Georgia.
- Jeg har et problem. - Få høre.
Vi spilte inn på torsdager, og sendte det ved midnatt på søndager.
Da gikk det litt under radaren.
Hvem er oppe ved midnatt en søndagskveld?
Det var dødtid, og en perfekt tid for å sende noe man var nervøs for.
Jeg vet om en herremann som kun får ereksjon
når partneren hans går med høye hæler.
På NBC på den tiden kunne man sitte i et studio,
og ringe hvilket som helst studio i huset, og høre på hva de gjorde der.
Vi reklamerte ikke, men ordet hadde spredt seg.
Vi fikk vite at klokken elleve på torsdager på 30 Rock...
Hallo, du er på luften.
...stoppet alt opp på NBC, fordi folk lyttet til Ruth
da hun spilte inn programmet for WYNY.
Hallo. Jeg hørte et rykte om at kvinner bare får et visst antall orgasmer i livet.
Måtte Gud forby det!
Det ryktet har jeg aldri hørt før. Hør nøye etter nå.
Moralen i samfunnet var annerledes i USA på den tiden.
Det var ingen man kunne snakke med om sex.
Plutselig ga en kvinne på radioen ærlige svar.
- Om han får vite at jeg er gravid... - Du må snakke med noen.
Folk kunne ikke uttale Westheimer da de ringte inn.
Det er et langt navn, og ikke amerikansk.
De sa "dr. Ruth" da de ringte. Jeg sa: "Greit."
Nå bruker alle berømte personer på radio og TV fornavnet sitt.
Men jeg var først ute!
Jeg er straks tilbake.
Alle på stasjonen likte det, og da kunne jeg forhandle.
"Kan jeg lage et direktesendt program?" Og de sa ja.
Vi gikk fra ett kvarter til én time, og siden til to timer.
Om søndager kjørte folk hjem fra Hamptons klokken ti om kvelden.
Jeg leste Playgirl, og hadde på meg romkameratens kjærestes truser.
Jeg onanerte, og da kom romkameraten min inn.
Jeg har en vibrator.
Nå bruker jeg heller den enn å gå ut med menn.
Penisen min er ekstremt stor. Cirka 35 cm stor.
De fleste kvinnene jeg går ut med, blir redde når de ser størrelsen.
Ved midnatt var de hjemme i New York.
Jeg sa: "Da var du seksuelt opphisset da du kom hjem igjen."
Vi trodde ikke at det skulle bli så stort.
Vi tenkte at det var en kul idé,
men ikke at programmet skulle bestemme radiostasjonens skjebne.
Radiostasjonen ble kjent for at dr. Ruth var på luften her.
Innen ett år lyttet flere til Ruth om søndager
enn de fleste morgenprogrammene på radioen i New York. Det var unikt.
NBC signerer dr. Ruth Westheimer
De nådeløse er de verste elskerne
Hun ble ikke allmenn kjent før jeg gikk på college.
Førsteåret kom jeg hjem til studenthjemmet en søndagskveld.
Det er mange kvinner som liker å lese Playboy for moro skyld.
Jeg hørte min mors stemme fra åtte ulike radioer i studenthjemmet.
Jeg ble helt forbløffet. "Mamma?"
Klokken er 22.00. Vet du hva barna dine hører på?
Plutselig fikk hun masse oppmerksomhet i pressen.
En artikkel i New York Times førte til en bokkontrakt.
Hun begynte å holde forelesninger, og så kom talkshowene.
Letterman, Arsenio og Carson ville ha henne.
Det er myter som alle har hørt om at man blir blind.
Eller få hårete håndflater.
- Man mister håret... - Alt det.
Alle ville ha henne. Hun gjorde alle mulige TV-opptredener.
"Quantum Leap", "Lifestyles of the Rich and Famous",
"Hollywood Squares"... Deretter lagde hun reklamer.
En for Pepsi med Bo Jackson.
Reklamen for Herbal Essence fikk mye oppmerksomhet.
Hvis du syns den er god, burde du prøve dusjsåpen.
Hun begynte en skuespillerkarriere.
Kaller du det et kyss?
Hun hadde en egen sitcom, "Dr. Ruth's House".
Hun spilte med Gerard Depardieu og Sigourney Weaver.
- Sett meg ned! - Hun hadde et eget brettspill!
Hun gikk fra å være en vanlig person som tok undergrunnen til jobb,
til å bli en som ble kjørt rundt, og fikk betalt for å vise seg.
Senere fikk hun også et eget TV-program.
Etter det kunne hun ikke gå langt uten at noen ville spørre henne om noe.
Jeg ser deg alltid på TV.
- Det tok helt av! - Hun sa: "Vi skal ikke forandre oss.
En dag kan alt bare forsvinne."
Hun er akkurat samme person i dag.
Følger du dine egne seksuelle råd med ektemannen din hjemme?
Han får aldri være med meg på et program.
Da hadde han sagt:
"Ikke hør på henne! Det er bare snakk."
- Mener du at det bare er snakk? - Det er en god replikk.
Fortrekker du ikke en mine over at det finnes dr. Ruth-vitser?
Og imitasjoner av dr. Ruth i Johnny Carsons program?
Det sies at imitasjoner er den ærligste formen for smiger.
Hun er en entreprenør, og en direkte en sådan,
og rygger ikke tilbake fra et kontroversielt tema.
I dette tilfellet er det sex, om det nå er kontroversielt.
Dette var Fred Westheimers favorittbenk.
Han elsket denne parken lidenskapelig.
Han kom hit nesten hver dag etter jobb.
En kveld i 1997 kom jeg hjem fra en Oscars-fest,
og Fred sa til meg: "Ruth, jeg har fått et slag."
Jeg ringte etter en ambulanse, og de kjørte ham til sykehuset.
Han lå i koma i ti dager.
De opererte ham, men kunne ikke redde ham, og han døde.
Det var svært trist.
Han hadde elsket å se barnebarna sine vokse opp.
Det var for tidlig.
Jeg har kun sett henne gråte da far døde. Ved sengen hans.
Han tok sitt siste åndedrag, og jeg så henne gråte.
Jeg har ikke sett henne gråte siden.
Når noen dør, sørger jøder under en stille periode som heter shivah.
Man blir hjemme i sju dager, og reflekterer over personen.
Hun gjorde det i noen dager, og så begynte hun å jobbe igjen.
Mor har gått gjennom flere tragedier.
Holocaust, miste foreldrene sine, og senere faren min.
Hun holder seg beskjeftiget med jobb.
Hun er nesten 90 år, men hun er alltid opptatt.
Delvis er det nok fordi hun elsker det hun gjør,
men det er nok også hennes måte å overleve på.
Hun følte nok at hun hadde et valg om enten å gå videre,
eller la seg oppsluke av sorgen.
Er det deler av fortiden din som du ikke liker å snakke om?
Selvfølgelig. Noen ting snakker man ikke om.
Verken med ektemann eller barn. Jeg skal gi dere et eksempel.
Familien min ble drept i konsentrasjonsleirer.
Det er visse aspekter av smerten og ensomheten som jeg ikke dveler ved,
fordi det er visse ting ingen kan hjelpe med.
Det er enkelt for oss å si at hun blokkerer følelsene sine,
eller at hun burde kjenne nærmere på den.
Men det er slik hun er. Det er slik hun overlever.
Hva enn som kreves for å leve et så rikt liv som hun har levd,
er helt i orden for meg.
Flere blomster? Jøss! Hvem har sendt dem? Så vakre!
Greit.
Slikt skal man ikke ta for gitt.
New York Times, USAs viktigste avis.
På bursdagen min er jeg på forsiden, ikke gjemt inni avisen.
Se på dette! Oi sann.
"I en alder av 90 år snakker hun støtt om sex fra morgen til kveld."
Greit, da går vi.
Jeg husker da jeg var 9,5 år, før jeg forlot Frankfurt for Sveits.
Det var en bok i mine foreldres bibliotek, på øverste hylle.
Da ingen var hjemme, klatret jeg opp for å se på boken.
Den het "Det perfekte ekteskapet".
Jeg så boken med seksuelle stillinger, og sa:
"Det er slikt foreldrene mine gjør!"
Så foreldrene mine,
selv om de ikke fikk sjansen til å kjenne meg senere i livet,
hjalp med å forme den personen jeg er i dag.
- Takk, Vincent. Se til at du får mat. - Greit.
Vi blir ofte spurt: "Hvordan er det å være dr. Ruths barnebarn?"
Vi har en bestemor som er morsom, som går på tur, ski og svømmer,
og som gir gode råd til barnebarna. Gratulerer med 90-årsdagen, Omi!
De som kjenner Ruth godt,
vet at hun ikke diskuterer feltet sitt med familien.
Med et unntak da jeg gikk i fjerde,
da hun holdt seksualundervisning på skolen min.
Jeg har fortsatt ikke kommet meg.
Spøk til side, gratulerer med 90-årsdagen, Omi.
Jeg er heldig som er barnebarnet ditt,
og millioner av mennesker har vært heldige som har fått råd av deg.
Ruth ble kanskje dr. Ruth på 80-tallet,
men over 30 år senere fortsetter hun å undervise og inspirere oss alle.
I kveld får vi muligheten
til å fortelle hvor stor innflytelse du og livet ditt fortsatt har.
Måtte du få mange flere friske og lykkelige bursdager.
Barnebarn!
Det er nøyaktig 70 år siden, på 20-årsdagen min,
at jeg ble skadet i Jerusalem. Jeg kunne ha mistet begge beina mine.
Det er 80 år siden jeg forlot Frankfurt am Main
på grunn av nazistene.
I dag hadde jeg sagt til den jenten:
"Til tross for at du har vært gjennom tragiske hendelser...
...se hvordan livet ditt ble!"
Har dere fått noe å spise?
Ha det.
Hold hånden min, er du snill.
- Greit... Har du spist? - Ja.
Med bakgrunnen min og alt jeg har opplevd,
har jeg en plikt til å leve stort, og gjøre en forandring i verden.
- Greit. - Greit.
Jeg ser en regnbue! Film regnbuen!
Regnbuer bringer lykke.
Her! Jeg ser kuer!
Én, to, en hel gjeng.
Fred Westheimer hadde stanset toget, og gått for å snakke med dem.
Se på snøen!
Snø i august.
Det er et uttrykk jeg aldri bruker, men som jeg skal bruke nå.
Luremus.
Du har aldri hørt meg bruke det. Vi må diskutere det.
Ryan, du må smake på denne. Det er noe helt spesielt.
Hvem andre i verden har en venn som er en berømt advokat?
- Får jeg si hvor mye du tjener? - Nei.
Jeg vet hvor mye han tjener i timen, men jeg sier ikke noe.
Det er den siste.
- Hører du meg? - Ja, du høres herlig ut.
Jeg må bare huske at det er på hele tiden.
Det er mye kubæsj her.
Jeg har to dukkehus i New York, og jeg trenger en slik.
Jeg elsker alt som er lite og perfekt, akkurat som meg.
Hei! Jeg er her! Hvor er kameramannen?
Se hva jeg tok med til deg, eller hva jeg stjal til deg.
- Litt godteri til alle. - Lånt?
Nei, du kan spise det.
Du sa at det var den siste. Enda en?
Hvorfor fortsette å gi ut bøker i en alder av 89 år?
For et dumt spørsmål. Neste spørsmål, takk.
Jeg prater dagen lang, men er faktisk en veldig privat person.
Dere får ikke vite hvor mye penger jeg har,
eller hvem jeg ligger med. Det var alt. Farvel!
Tekst: Monica Mikkelsen